Wellesley, Massachusetts, 29 augusti, 2016
Det är dags att visa hela världen att Amerika är tillbaka.
Större och bättre och starkare än nånsin förut.
EN SISTA SEMESTER
Mamma? Det är jag. Är du klar?
Jane kommer hit när som helst. Jag gjorde en kaka till pappa.
Herregud, är det här ett skämt?
- Will! - Hej, Lillian.
Bra att du är här själv.
Jag ville säga att om ni får fullt upp med er mamma på sjukhuset-
-så tittar jag gärna till er pappa.
De är inte här. Jag ringde, men mamma har stängt av mobilen vi gav henne.
När jag tänker efter så hörde jag nån starta en motor i morse.
- Väldigt tidigt. - Vilken motor? Pappas bil är ju här.
- Herregud. - Det är inte sant.
Jane. Mamma och pappa är borta.
Och du anar inte... Det är Leisure Seeker också.
Ta höger här.
Så ja. Bra.
Kunde du inte ha tagit på dig nåt bekvämare att resa i?
Och jag tror du har överdrivit lite med eau-de-colognen.
Men du luktar gott.
Älskling?
- Har du fisit? - Ursäkta?
- Det har du. - Det har jag inte alls.
Du får inte säga så. Vad är det för dumheter?
Älskling, behöver vi bensin?
Vi behöver bensin.
Vi kör till Stuckey's. Vi kan köpa en pekanrulle.
- Var? - Vår Stuckey's. Försök komma ihåg.
Okej, chefen. Precis som du säger.
- Som alltid. - Ja, just det...!
Hey! Är du inte klok!
Är butiken stängd? Vi ville så gärna köpa en av era delikata pekanrullar.
- Vi öppnar snart, bara bensin nu. - Åh nej.-Hör du, älskling?
Varje sommar körde vi söderut och stannade alltid på Stuckey's.
Våra barn Jane och Will skulle bara ha sina pekanrullar.
Vi besökte min släkt i South Carolina. Jag är därifrån.
Min man John däremot är en tvättäkta yankee.
Visst var det härliga resor, John?
Jag är väl den borne turisten. Jag älskar att resa.
Smoky Mountains, Six Flags, Williamsburg.
- Har ni varit på nåt av de ställena? - Vi är från Syrien.
Är ni? Åh, så intressant. Ni borde åka dit. De är fantastiska.
- 91 dollar, ma'am. - Javisst.
Min man John däremot är en mycket mer sofistikerad resenär än jag.
Han tycker att resandet ska vidga de intellektuella vyerna.
Vad nu det ska betyda. Jag bara älskar att prata med olika människor.
Här. Varsågod.
- Ha en trevlig resa. - Kör, älskling.-Trevligt att ses.
Vänta, vänta!
Vilken rar kvinna. Hon hittade en på lagret.
Dess bästföredatum är...
Herrejösses. April i fjol.
Jag tror att den går att äta. Vill du smaka, älskling?
- Jag vill ha en burgare. - Det är inte lunch än.
Hej. Jag heter Chantal och är er servitris.
Hej, Chantal. Vi är Ella och John. Du får dras med oss.
- Jag vill ha en burgare. - Får jag rekommendera Chow Attack?
Bara 9,99 för burgare, stor pommes, äppelpajsbit och en Happy Swirl.
En Happy Swirl? Jag vet inte vad det kan vara, men det låter lovande.
- Jag vill ha en burgare. - En Chow Attack till surgubben här.
- Och ni? - Bara vatten.
- Inget att äta? - Jag smuttar på hans Happy Swirl.
Okej. Vill ni ha nåt annat att dricka? Cola? Öl?
- Nej, det är bra så. - Jag vill ha en burgare.
- Burgare, snälla. - Det var allt, Chantal. Tack.
Absolut inget att tacka för.
Jag ska bara sträcka på benen. Du sitter kvar.
Rör dig inte.
Jag vet, dr Tomashevski. Jag är fullt medveten om det.
Jag vet inte vad mer jag ska säga. Hoppas att de inte har åkt för långt.
Jag förstår. Okej.
Doktorn, min bror kom precis. Vi hör av oss om vi hör nåt.
- Nåt nytt? - Nå?
Jag kollade alla snabbköp. Ingenting.
Jag minns att det var din lysande idé att de behöll det monstret. Bravo...!
- Det måste finnas nån förklaring. - Ja, de rymde.
Men från vem?
Hallå? Mamma! Var fan är ni?
- Will, använd inte det språket. - Skit i språket!
Lugna ner dig. Om du höjer rösten lägger jag på.
Du visste att jag skulle hämta dig. Varför är ni inte här?
- Vi gör bara en liten resa, Jane. - En liten resa? Vart?
Det är nåt som jag verkligen behöver göra med er pappa.
Vi bestämde ju allt. Will skulle bo hos pappa, jag...
Vi bestämde inget. Du, Will och kvacksalvarna bestämde åt oss.
Det är grunden i Hemingways narrativ. James Joyce såg det sköna i det.
Joyce hyllade honom och kallade honom gigant.
Men inte här. Inte i Amerika.
Här hyllar vi våra lovande favoriter och sen har vi ihjäl dem.
Säg åt pappa att vända rishögen och köra direkt hem.
Försök förstå. Låt mig få den här semestern med er pappa.
- Nu är det en semester. - Pappa är sjuk och får inte köra.
Er pappa kan visst köra. Han är jätteduktig.
Snälla mamma, ha åtminstone mobilen på.
Barn, vi klarar oss. Vi älskar er.
- Var är de? - Jag har ingen aning, Lillian.
Och när vi dör upphör det vi är. Det här är allt, det är allt det är.
Det är så vackert hopsnickrat. Det är poesi.
Och det är prosa. Prosa som är poesi.
- Ja, jag kan förstå det. Definitivt. - Du kan bara ignorera honom.
Nej, det är superintressant. Han är jättetrevlig.
Prosa som är poesi är Hemingways hemlighet.
Har du nån aning om hur svårt det är att åstadkomma?
- Absolut. - John, lämna flickstackarn ifred.
Vissa har förväxlat hans enkelhet hans ordkarghet med banalitet.
- Nån specialsås till burgaren? - Nej, vi klarar oss. Tack, Chantal.
Jag ville fråga om hon hade läst "The end of something".
- Ät. Ska jag skära upp den åt dig? - Behövs inte. Glöm inte dina piller.
Hur smakar den?
Och nu dina.
Jag ska skölja ner mina med denna berömda Happy Swirl.
Hur kan du bara sitta där och äta? Vi borde ringa polisen-
- och få Andy att spåra deras kreditkortsanvändning.
Bara mamma inte också är tokig. Turen kan bli kort. Vart ska de åka?
Husbilen måste servas, Jane.
Tänk om det händer en olycka. Tänk om nån stämmer pappa.
Vi måste räkna ut vart de är på väg och hinna ikapp dem.
Och hon äter som om inget hänt...!
Alla kom på min kusins bröllop.
De satte oss vid det stora bordet intill perspektivfönstret.
Vilka var där? Minns du det?
- Jag? - Ja, John.
Du, jag och barnen var där. Minns du?
Herregud!
- Herregud...! - Vi är okej.
John, det där var fantastiskt.
- Jag kan fortfarande, va? - Ja, det kan du.
Okej, här. Titta. Du tar den vägen.
Gamla Route One. Vi måste ha kört den tusen gånger.
- Är vi på väg söderut? - Det är planen.
Till dina släktingar.
Vilka släktingar, John? Mina föräldrar är döda.
- Är allihop döda? - Jag undrar hur det är där uppe.
Om det är en glad plats med sång och dans och Happy Swirls dagen lång?
Vad tror du, John? Om hur det är, du vet, efteråt?
Hej. Vi bokade på nätet. Namnet är Spencer.
Kom nu, min älskling. Perfekt.
- Är du beredd? - Ja.
Ja. Det är bra.
Akta huvudet.
Kom.
- Hej. - Hejsan.
Bär den här åt mamma.
Kolla! En Winnebago Indian-75.
Mina föräldrar gav oss den. Jag döpte den till Leisure Seeker.
Min man hatade den först. Han tyckte den var lite vulgär.
Men han vande sig. Vi har gjort många underbara resor i den skrothögen.
Se på den gamla pärlan. Har ni kört långt?
Nej, vi kör söderut mot min barndoms- trakt mellan Charleston och Savannah.
- Det är så vackert där nere. - Ja, så vackert.
Vi åkte jämt dit på semester, men nu ska vi ända ner till Florida Keys.
Jag tar äntligen med mig John för att se Hemingways hus i Key West.
- Har ni varit där? - Nej, det har vi inte.
- Hemingway var sydstatsgeneral, va? - Nej, dummer. Han var författare.
Begick han inte självmord?
Det gjorde han. Och jag förstod aldrig varför.
John vet allt om honom. Han har alltid velat se det huset.
Varje år lovade jag att åka, men ni vet hur det är att resa med småbarn.
Vi har sett Melvilles hus. Det ligger nära där vi bor.
Han skrev "Moby Dick". Väldigt, väldigt intressant.
Det var faktiskt en ren pärs för min son Will och mig.
Men min dotter Jane älskade det. Säkert därför hon blev professor.
Min man John är så stolt över henne.
Men min son Will kämpar ännu med att hitta rätt väg. Han vet inte...
- Var är vi? Vi är inte hemma. - Nej, vi bor i Massachusetts.
- Det här är Pennsylvania. - Vad fasen gör vi i Pennsylvania?
Vi är på semester och vi har jättetrevligt.
- Inte jag. Jag vill ha en kopp te. - Min man John.-Våra grannar.
- Tyvärr, vi... - Det börjar bli sent.
- Vi måste natta ungarna. - Kanske en annan gång.
- Säg hej då, John. - Jag vill ha en kopp te.
Jag gör ditt te när jag är klar. Jag sitter mycket bra här.
- Jag vill ha det nu. - Då kissar du bara hela natten.
- Jag vill ha en kopp te! - Vi är inte ensamma här.
Om du vill ha te, gör det själv. Du är ingen invalid.
Det är exakt vad jag ska göra.
- Älskling? Vill du ha en kopp te? - Jag ger upp.
Drick det där.
Kryp ner nu.
- Kommer du? - Strax.
Hej då!
- God morgon, Johnny, min älskade. - Hur är det, älskling? Milde himmel.
Det slog mig i morse att jag borde byta vattenfilter.
Så det gjorde jag. Och sen gjorde jag det inte.
Fanskapet var glänsande rent. Det är fantastiskt.
Och återigen måste jag medge-
- att den här gamla mackapären inte är helt usel.
Det finns så klart oändligt mycket bättre transportmedel-
- men det går inte att förneka att man sover jättebra i den dumma sängen.
Du då, prinsessan? Kände du några ärtor under madrassen?
Nej.
Jag blir så glad när du kommer tillbaka till mig.
Jag var bara precis utanför dörren, hjärtat.
- Har du ont? - Nej.
- Bra. Var är vi exakt? - Chester County, under Philadelphia.
Chester County? Ett av Penns tre grevskap.
Jag är så glad att vara ute på vägen igen.
Jag ska göra en kopp kaffe åt dig.
John? Vad händer?
Var är vi?
Det är så trevligt när du glömmer bort att vara glömsk.
Synd att det går över så fort. Jag kan bara inte vänja mig vid det.
- Vad säger du? - Inget. Jag ska göra kaffet.
Du borde klä på dig, min älskade.
Kom igen, sölkorv.
Ska vi inte stanna i Old Chesapeake?
Barnen stortrivdes där och du ogillade det inte så mycket.
Vilket då?
Den där historiska byn i Virginia.
- Kanske är Dan inte det ändå... - Vad pratar du om?
- Han är väl inte död? - Vem?
Dan.
Herregud! Du menar Daniel Coleman.
Vad försiggår inne i din hjärna?
- Du är precis som Gretta. - Gretta?
"Ja, tidningarna hade rätt. Snön täckte nu hela Irland."
- "Den föll över hela slätten"... - Okej, jag fattar. Boken av Melville.
- Joyce. Den vackra James Joyce. - Jag är glad att du minns nånting.
Gretta Conroy. Du är precis som hon.
- Du tänkte på honom hela ditt liv. - Vad i all världen pratar du om?
Vi åkte till Charleston.
Och du smet iväg till Savannah och sa att du skulle besöka din tant.
Otroligt. Även om Coleman lever, vilket han säkerligen inte gör-
- så har han bott i Daytona de senaste 30 åren.
Daniel Coleman? Ärligt talat...
Var är mitt gevär?
- Vi tog inte med geväret. - Gjorde vi inte?
- Nej, vi toginte med oss geväret. - Men vi gör alltid det.
Två personer, en dag. Det blir 88 dollar, ma'am.
- Gud, vad dyra ni har blivit. - 40,99 per biljett plus skatt.
När vi åkte hit med barnen kostade det tio dollar för en dag.
- När var det? När vi var en koloni? - Mycket roligt...!
- Vilket arsle. - Ha ett trevligt besök.
Tack.
- Kallade du honom "arsle"? - Nej, jag sa bara "Äsch-så..."
Vi går och tittar på biblioteket. Du brukade älska det.
Mr Spencer? Mr Spencer?
Det är jag-Jennifer Ward, 1993 års avgångsklass.
- Hur är det? - Min man är tyvärr...
Är det Jenny Ward? Det är du! Hur fasen är det med dig?
Gud, vad roligt att träffa dig.
Hur gick det för dig på Columbia? Du har säkert tagit examen nu.
Ja. Kors, jag kan inte fatta att du kommer ihåg mig.
Jag fattar det inte heller.
Mycket har hänt sen dess.-Michael, Emily, det här är mr Spencer.
Den mest inspirerande lärare som jag nånsin har haft.
- God dag, mr Spencer. - Hej, Emily.-Hej, Michael.
- Vad var det din kompis hette? - Just det, ja... Lauren Mitchell.
Just det. Ni två skrattade alltid.
Ja, det gjorde vi. Ursäkta om jag störde er.
- Jag är bara så glad att se dig. - Detsamma, Jenny. Detsamma.
Hej då, Michael.-Hej då, Emily.
- Hej då, Jenny. - "Detsamma, Jenny. Detsamma."
Du minns inte dina barns namn-
- men du minns att Jenny alltid skrattade.
Jag är mållös. Vad försiggår inne i ditt huvud?
- Hon var en så duktig elev. - Ja, ja, det förklarar ju allt.
Älskling!
Visste du att Tennessee Williams också hade ett hus i Key West?
Var han inte en av författarna som du älskade?
Jag tror att du tog med mig för att se en av hans pjäser.
John, hör du mig? Fast jag föredrog filmen med Marlon Brando.
- Gud, vad snygg han var. - Ella, var är barnen?
- De är hemma. - Hemma?
Har vi lämnat barnen ensamma hemma?
- Vad i herrans namn har vi gjort?! - John, de är vuxna.
De är nästan gamla. De klarar sig. De har sina egna liv.
- Menar du allvar? - Ja. Janie är gift med Phillip.
Hon undervisar på college. De har en pojke och en flicka.
- Verkligen? - Rosie och Stephen.
Rosie och Stephen...
De är småknattar, va? De är urgulliga.
Stephen är 19. Rose är 21.
Minns du inte att vi var på hennes skolavslutning?
Rosie höll ett jättefint tal och Stephen spelade i orkestern.
Du blev mycket rörd av det.
Stephen spelade i orkestern...
...och Rosie höll ett jättefint tal.
Du minns ju.
Nej, det gör jag inte.
Det gör så ont när du inte minns nåt.
Jag är så otroligt trött på att behöva minnas allt åt dig!
Förlåt mig, Ella.
Nej, förlåt mig, förlåt. Jag borde inte bli arg på dig.
- Mitt jäkla minne. - Jag vet, jag vet.
Seså.
- Jag har en överraskning till dig. - Har du en överraskning till mig?
- Nåt som jag vill att vi gör. Okej? - Vi två tillsammans?
- Tillsammans. I kväll. - I kväll?
Jag tror inte att jag kan.
- Vad? - Det här kan du.
- Okej. - Det lovar jag dig.
Vad läser du nu? Jaha, du läser Ernest Hemingway.
Jag kan inte läsa nånting, vännen. Ja, det här är hans noveller.
Vet du, jag börjar på en mening-
-och när jag når slutet på den...
Så minns du inte hur den började.
Jag minns saker som jag minns, men jag minns inte saker som jag...
Vem är det här? Vet du det?
- Jane. - Ja.
Söt.
- Var är vi här? - Åh, Ella, titta på dig.
Jag kan inte fatta att jag är gift med en som är så vacker som du.
Chowanfloden.
Vilka är de här människorna?
Nere i Charleston. Dina syskonbarn.
Nej. Det är dina elever. De ordnade en födelsedagsfest åt dig.
- Titta. - Just det...
Det där var din favoritklass.
Där är jag också.
- Vem är det där? - Det där var i Nantucket.
Och det var den trevliga pojken som Will träffade.
De fann varandra direkt.
Goda vänner. Jag undrar hur det gick för honom.
Älskling? Älskling.
Vakna.
Vakna. Gå upp. Bara en liten stund.
Så där ja. Det har hänt igen.
Vänta, vänta! Låt mig få torka av dig först.
Du är helt genomblöt.
Dumma kalsonger! Jag har köpt sex nya boxershorts åt dig.
- Varför bär du inte dem? - Jag tycker inte om dem.
- Vad är så bra med kalsonger? - Kontroll.
Armarna upp. Och ner. Ända upp och ner. Andas.
Vet du vad jag älskar med dig, John? Din tystnad blir aldrig pinsam.
Jag har aldrig nånsin i livet tänkt: "Jag måste verkligen säga nåt nu."
Så du träffar honom fortfarande?
- Vad pratar du om? - Du pratar med honom på telefon.
- Du skriver brev till honom. - Vem?
Dan. Du sa att han bor i Daytona nu.
Dan?
Inte det nu igen.
Susan Sullivan sa det till oss på Maggie Tates begravning.
- Du stod där bredvid mig. - Du frågade om honom.
John, det var för tio, femton år sen.
Alla dessa lögner, i alla dessa år.
"Hur liten roll som han, hennes man, hade spelat i hennes liv."
- Kom tillbaka hit. - Gretta Conroy!
Otroligt, va? Han är övertygad om att jag tänker på min första pojkvän-
-som dumpade mig för 50 år sen.
Vilket Dan gjorde rätt i, för det hade aldrig funkat mellan oss.
Det var andra tider då. Jag var bara 19.
- Åh, vilken skandal det var. - Vad hände?
De skickade iväg mig för att jobba i tant Rosemarys butik i Boston-
- och där träffade jag John. Han kom in i butiken.
Den stilige unge läraren. Varje vecka kom han in och köpte läderhandskar.
Han sa alltid att han hade tappat de förra.
Till slut upptäckte jag att han hade huset fullt av dem.
- Han var den rätte för mig. - Du tänkte inte mer på den förste?
Nej, han försvann ur min tankar.
"Om du kan bevara din fattning när alla omkring dig mister sin"...
- Hallå? - Hej, gubben.
Mamma, var är ni? Säg var ni är så vi kan komma och hämta er nu.
Lyssna, Will. Vi tittade på familjebilder i går-
- och vi tittade på bilder från vår resa till Nantucket.
Minns du det? Det var så vackert.
Och du träffade den trevlige pojken, vad hette han? Patrick.
- Ni stod varandra så nära. - Lyssna på mig.
Jane och jag funderar allvarligt på att anmäla er som försvunna.
Jag undrade... Trivs du på ditt nya jobb?
Du var en fantastisk mäklare. Du kunde sälja riktigt fula hus.
Byt inte samtalsämne!
Var det för att du bråkade med din kompanjon Richard?
- Kom hem och fortsätt behandlingen. - Ni stod varandra så nära.
Jag har alltid undrat... Var ni två...?
- Hur mår pappa? Är han hos dig? - Will, kom igen.
- Prata med mig. - Tar han sina mediciner?
- För helsicke! - Mamma! Du tar knäcken på mig!
John! John! Herregud.
Häftigt. Farfar glömde frugan.
- Snälla, hjälp mig, snälla. - Hoppa ombord. Kom.
- På den? - Ja, det är en baggis.
- Hur? - Hjälp henne upp.
Okej, kör.
- John! John! - Ella!
Vad fan gör du på en motorcykel?
De är farliga, för guds skull!
Otroligt. På en motorcykel utan hjälm. Och vem var den där mannen?
- Dra åt helvete! - Du följer med mig dit.
- Hur är det med dig, älskling? - Jag menar det-dra åt helvete.
- Va? - Du lämnade kvar mig.
- Det gjorde jag inte. - Du lämnade mig ensam.
Jag vet inte vart du och din tomma skalle skulle åka.
Jag? Skulle jag åka nånstans utan dig?
Du måste vara galen.
- Låt mig göra det. - Nej! Va...?
John! Det där är farligt.
Lägg händerna på ratten igen.
John, du måste stanna.
- Behöver du kissa? - Polisen är precis bakom oss.
Låt mig sköta snacket, okej?
Jag måste ta reda på om vår idiotson har tjallat på oss.
Du håller bara tyst.
Här kommer han.
- Körkort och registreringsbevis. - Ja, konstapeln. Visst, här.
Jag heter John Spencer.
- Jag såg dig kryssa mellan filerna. - Ja, det var bara mitt fel.
Jag försökte öppna en flaska...
- Jag vill att han svarar själv. - Ja, konstapeln.
Jag försökte bara hjälpa henne att öppna... grejen.
Grejen?
Ja, grejen.
Flaskan.
Jag ska kolla ert körkort. Stanna här.
Är du galen? Tänk inte ens tanken!
- Ge mig nycklarna! - Knip igen. Han kommer tillbaka.
Var bara artig. Rapa och fis inte. Kalla honom inte "snuten".
Vad händer, gamling? Ska du smita från mig?
Vill ni vara med i "Världens långsammaste polisjakter?"
Den var rolig, konstapeln.
Håll er i er fil och inom fartgränserna. Okej?
- Tack. - Absolut. Tack. Ha en bra dag.
Ge mig nyckeln. Dumma polisjävel!
Världens långsammaste polisjakt?
Vem tror han att jag är? OJ Simpson?
Våra gamla resor var aldrig så här äventyrliga, va?
Att resa är viktigt. Det vidgar ens vyer.
Det vidgar ens intellekt.
- Jösses. - Vem är det?
- Det är minstingen, pojken... - Han har ett namn, John. Will.
Ja, William.
- Är det där du? - Jag väntade Will då.
Vem är kvinnan som står bredvid mig? Vad heter hon?
- Hon bodde i huset intill vårt. - Just det!
- Det är vår granne. - Lillian.
Jättebra!
- Fantastiskt! - Får vi också kolla lite?
Visst, visst. Kom in, killar. Slå er ner.
Tack så mycket. - Här, John. Öl. Från pojkarna.
Tack. Då kör vi.
- Det är min dotter. - Hon är vacker, sir.
Och det där är Johns födelsedagsfest.
John?
Det där är hans elever.
De är alltid hemma hos oss. De kommer tillbaka även efter examen.
Ursäkta mig.
Hej. Var är Ella?
Jag är här, John.
Nej. Nej, Ella Carson.
Hon är min tjej. Hon är 22. Långt, ljust hår. Hon är urtjusig.
- Är det verkligen du, Ella? - Klart det är jag!
- Vem är du? - Jag är jag-John.
Nej, det är du inte. Min John är en ung lärare.
Han är charmig, väldigt stilig, bildad.
Jag vill ha tillbaka honom.
Du stal honom från mig och jag vill att du ger tillbaka honom.
Jösses. Om jag kunde skulle jag göra det.
Men den som stal honom från dig stal honom från mig också.
John...?
Ett ögonblick.
Ursäkta. Du har inte av en händelse sett min man?
Han är en lång, distingerad herre med vitt hår och glasögon.
Ja, en sån snubbe gick förbi här för en halvtimme sen.
- Gjorde han? Vart var han på väg? - Ingen aning, ma'am.
Då behöver jag tyvärr din hjälp. Min man har dåligt minne-
- och jag är rädd att han irrar iväg och gör sig illa.
Jag får inte lämna min post. Er husbil då?
Nej, jag kan inte köra den. Den är för stor.
Snälla. Jag hade inte bett dig om det inte var så viktigt. Snälla.
Jag ringer min bror Terry.
Det är mitt fel.
Är det där han?
Den stackars gamle gubben? Nej, min John är en distingerad herre.
Han har vitt hår, glasögon och ett välansatt skägg.
Jag fattar. Akademiker från yankeeland. Jag gillar den typen.
Där är han. Där är han. Det där är han John!
John! Tack och lov!
John!
John... Åh, John!
Varför gråter du?
För att du var borta och jag kan inte leva utan dig.
Inte för ett ögonblick!
Lyssna nu.
Vi får inte skiljas åt. Okej? Förstår du det?
För vi har inte mycket tid kvar.
Då var det bra att du kom. För du hade inte velat missa det här.
Det här är en utomordentligt och sjuhelsickes god chokladglass.
- Vill ni ha en glass? - Ja tack.
Nej, ge mig en whisky.
Det var så kallt, men ändå vackert. Allt var täckt av ett lager is.
Det var blankt och genomskinligt. Som om hela världen var inglasad.
Jag var tvungen att ta pyttesmå steg för att jag inte skulle halka.
Och jag frös jättemycket, men du ville fortsätta.
För du berättade historien om Varghunden för mig.
Och du talade tyst för att inte störa den vackra tystnaden.
Och vi kom hem vid tre på morgonen-
-och mitt hår var täckt av rimfrost.
- Och den natten skapade vi Jane. - Jane.
Vad är det?
Mile-stolpe 21. Tackar.
- Bärgaren är här om en halvtimme. - Jag klarar det utan deras hjälp.
Jag vet, men du ska inte vara ute i solen. Kom igen, vi har semester.
Behöver ni hjälp?
Nej, vi klarar oss. Bärgaren kommer strax.
- När kommer de? - De?
- Om en halvtimme, om vi har tur. - Bra.
Hör på. Ta det kallt. Vi tar alla era grejer och sen drar vi. Okej?
Ge mig telefonen, damen.
Det där är en sjukt fin ring du har. Ge mig den.
- Nej, det är min vigselring. - Damen.
- Var är din plånbok nånstans? - Använd inte onödiga pronomen.
"Någonstans" är underförstått när du säger "var".
Bli inte arg för att du är dålig på grammatik. Du kan lära dig.
- John, gör bara som de säger. - Käften, tanten. Ge mig din väska!
Den är inne i husbilen. Ska jag hämta den?
Ja, sno på.
- Den är enorm. Är du lottomiljonär? - Jag har en bild på min familj i den.
Jag blir glad om ni inte tar den.
- Bara åtta dollar här. - Det är allt hon ger mig.
Förvarar hon dina ballar också?
Åh, jävlar.
Lägg ner geväret, eller jag skadar honom rejält.
I så fall skjuter jag er båda. Vi är inte rädda, vi har inget att förlora.
Så släpp knivarna, era huliganer.
- Är det Will? - Ja.
Han ringer alltid vid fel tillfälle. Jag vill inte prata. Lägg ner den.
Se till att osäkra geväret innan du börjar skjuta dem.
Det har jag redan gjort, älskling. - Lägg ringarna på plånboken.
Ge er iväg nu. Jag ringer inte polisen om ni skyndar er. Iväg.
- Dina ringar sög, gamla hagga! - Och din plånbok är full av skit!
Ni borde gå kvällskurser. Vänd era liv. Det är inte för sent.
Och fan ta dig, gubbe!
- Jag trodde vi lämnat geväret hemma. - Jag tänkte att vi kunde behöva det.
Kan du ta en Canadian åt mig i kylen?
Ja, ma'am. En Canadian, det ska bli.
Förlåt att jag inte kunde prata med Will. Jag blev rånad.
Vi är jätteoroliga. Will är desperat. Jag ska träffa honom nu.
Din bror är en mes. Pappa och jag har jätteroligt.
- Var är ni, mamma? - Du anar inte hur vackert här är.
Du säger det inte. Okej, jag fattar.
- Hur är det med pappa? - Jättebra. Vill du prata med honom?
Det är Jane. Hon vill prata med dig.
- Vem är det? - Din dotter. Ta det.
Hej, stumpan. Hur är det?
Du har inte kallat mig det sen jag var åtta, pappa.
Jag har tänkt mycket på dig de här dagarna, lilla gumman.
Har du nån aning om hur stolt jag är över dig?
Jag slår vad om att du gör stor succé på ditt college.
Det är ju inte för intet som du heter Spencer.
- Ja, pappa. - Jag älskar dig, stumpan.
Vi ses snart.
Jane. Jane.
- Jane? - Mamma...
- Jag älskar dig också, gumman. - Och jag dig, mamma.
Se till att komma hem, okej?
Okej, gumman.
Pussa barnen från mig, okej?
Och säg till din bror att vi har pratat. Okej?
- Det ska jag göra, mamma. - Okej.
- Hej då. - Okej.
Ta inte all Canadian.
Tack. En stor. Perfekt.
Lämna dem ifred. De har roligt.
Tillåt mig presentera Jane, den allvetande.
Se henne förklara hur det är för stackars Will som inte vet ett skit.
Vad fan yrar du om? Jag säger bara att vi inte kan stoppa dem.
Hon har rätt att vägra behandling. Vi vet båda hur lite den hjälper.
Det är bättre än att irra runt gud- vet-var i den fallfärdiga husbilen.
Men du vet väl bäst, antar jag, för du pratade med pappa.
Och ni två är som ler och långhalm även när han inte minns vem du är.
Varför gör du det här så personligt?
För att du bor två timmar bort och ringer en gång i veckan.
Och kommer på helger för luncher som jag lagar.
Vad vet du om att tillbringa långa eftermiddagar med pappa-
- då han inte säger en enda vettig sak?
Vet du vad mamma säger när hon blir sjuk och jag måste åka dit på natten?
Vet du vad hon säger? "Ring inte Jane, hon är upptagen."
Du har tjatat om att jag är deras favoritbarn i åratal. Det är lögn.
Det kanske det är, men det är allt jag har att tjata om.
De gör det de har gjort hela livet. De två håller ihop i vårt och torrt.
Det finns så mycket kärlek mellan dem att de har glömt bort oss. Oss båda.
- Åh, Will... - Lägg av!
Vet du vad som hände? När var det...? I fjol.
Jag öppnade deras sovrumsdörr och du anar inte vad de gjorde.
Hon låg i sängen och han...
Han stod på knä framför henne. Jag kan inte ens säga det.
Muffdök pappa? Joddlade han i ravinen?
- Joddlade... Jag ville kräkas. - Varför?
Jag hoppas det händer mig när jag är i deras ålder. Det tvivlar jag på.
I åratal har det för Phillip och mig varit en snabb kyss och... "god natt".
Houston, vi har ett problem.
Stanna bara. Vi kan vänta. Hemingway går ingenstans.
- Jag vill se. - Se vad? Du vet vad det är.
Jag ska ta en titt.
Gå inte för långt bort.
Det här landet är vårt land!
- Tack! - Inga fler muslimer! Förbjud alla!
Ja!
- John. Följ med mig. - Men det här är så roligt.
Jag vet, men du måste följa med nu.
- Vi får p-böter. - Vi ses sen, allihop!
Gör Amerika stort igen!
Du har alltid röstat på demokraterna. Du jobbade ideellt åt Walter Mondale.
Minns du inte hur arg du blev när jag sa att jag skulle rösta på Reagan?
- Reagan? - Du minns inte vem han är, va?
- Jo, det gör jag. - Nej, det är inte sant.
Du har inte den blekaste aning. Vem är jag?
Vad heter jag?
Kom igen, John. Du kan mitt namn. Vad är mitt namn?
- Det börjar med "El..." - Lillian!
Herrejesus.
Lillian är vår granne. Jag är din fru.
- El... El... - Ella! Herregud...
Ella, min älskade Ella. Det är mitt dumma, tomma huvud.
Jag är hemskt ledsen.
Det är du under skägget. Det är det.
Titta, där är Jim. Åh, jösses.
Hur är det med Jim nuförtiden?
Åh, älskling. Jim gick ju bort.
- Verkligen? - Minns du inte?
Vi åkte och besökte honom på den där människoförvaringen.
Han kände inte igen oss.
Det... det är ju fruktansvärt.
Stackars Jim.
- Lova mig en sak. - Vad?
Du älskar mig. Lova mig-
-att när det är dags för mig...
...att placera mig på ett sånt där ställe...
Det blir förr än senare, det vet du. Jag blir allt sämre för varje dag.
Lova mig att sätta hagelgeväret i min hand...
- Nej, sluta. - Lyssna på mig, vännen.
Sätt hagelgeväret i min hand...
...lägg min tumme...
...på avtryckaren.
Och förklara sen för mig så att jag förstår-
- att det är exakt det som jag vill göra.
Att jag sa åt dig att göra det. Säg det till mig.
Okej?
Och kyss mig.
Kyss mig två gånger.
Och gå sen iväg.
Det är som lersäsongen i Massachusetts.
Kladdigt, men nödvändigt.
Gör det bara inte i vardagsrummet. Okej?
Åh, jösses! Jäklar!
Vad har du gjort? Sätt i den igen.
- Jag hittar inte kontakten. - Va? Vad är det där?
Vad?
- Jag hörde ett ljud. Vad är det? - Det är troligen ingen alligator.
- En alligator? - Vi tar geväret.
Nej, nej, nej. Vi går bara in.
Jävlar!
- Ella! - Jag gjorde nog illa ryggen. John!
John! Du måste komma hit för att hjälpa mig komma upp.
- Ge mig din axel. - Ge mig din axel? Vad menar du?
- Herregud! - Bort från mig! Du krossar mig!
- Jag gjorde nog illa armen. - Än sen? Bort bara.
Bort från mig! Bort från mig!
- Är du okej? - Vad gör vi på marken?
Minns du inte? Jag trillade och du trillade över mig.
Åh, jävlar.
John, jag klarar det inte.
Res dig upp, kom hit och hjälp mig.
John?
Det är inte sant.
John!
- John! - Är du galen?
Ska du stena mig till döds?
- Vad gör du? - Dina skor har trillat av.
Tack.
Efter allt du har gjort för mig? Det här är ingenting.
Se på dig, du är helt smutsig.
John, varför så himla bråttom?
Jag hade behövt sova lite till.
- Herregud! - Det är sanningens ögonblick, Ella.
- För guds skull, vad är det här? - Ta mig till honom. Nu.
- Till "han"? - Till honom.
Till Dan. Till Daniel Coleman.
- Jag behöver se honom i ögonen. - Men för guds skull!
"Jag väntar inte på en snöig natt för att du ska erkänna allt"-
- "när du genom fönstret ser snön tyst falla genom universum."
- Jag är så trött på detta strunt! - Dan fanns alltid i dina tankar.
- Jag har alltid varit näst bäst. - Hur vågar du hota mig med vapen?
Ta mig till honom.
Vill du träffa Dan? Visst.
- Visst. - Vad gör du?
Jag ska ta reda på var Dan Coleman är.
Även om han ligger i sin grav. Och jag ska ta dig till honom.
- Ska du? Är det sant? - Sullivan...
Susan? Du kan aldrig gissa vem det här är.
- Du kan inte gå in med ett gevär. - Jag går in precis hur jag vill.
Visst! Hundra poliser dyker väl upp och dödar oss båda, men visst.
Om det är det du vill så blir det så.
- Kan jag hjälpa er? - Ja, vi vill träffa Daniel Coleman.
- Daniel Coleman? - Jag tror att han bor här.
- Står ni på listan? - Vi är gamla vänner på genomresa.
- Dröj lite. - Du är väldigt vänlig.
John, hon sa att vi skulle vänta.
- Är det du, Coleman? Daniel Coleman. - Vem?
Ursäkta, jag tror att vi gick fel. Förlåt så mycket att vi störde er.
- Daniel Coleman. Vilket rum är hans? - Vem?
Äntligen hittar vi dig.
Jag har alltid velat se ditt ansikte, Dan Coleman.
- Det är okej, det är inte laddat. - Är det inte?
- Men jag är inte Dan. - Var är Daniel Coleman?
Hej, Dan.
- Är det där han? - Det är jag.
- "Jag"? - Det är Ella. Ella Carson.
Jag känner inte dig. Två okända vita personer som går in i mitt rum...!
Det här är min man John Spencer.
- Trevligt att träffas. - Jag bryr mig inte.
- John Spencer. - Jag skiter i vem han är. Ut!
- Bär du boxershorts? - Va?
- Boxershorts eller kalsonger? - Är det det du vill veta?
Jag vill förstå var din fixa idé om boxershorts kommer ifrån.
Visst, visst. Fråga på!
Bär du boxershorts eller kalsonger?
Jag bär blöja, blekfis. Stick nu ut härifrån!
- Vilken Ella? - Du kommer inte ihåg mig.
Jag vill inte komma ihåg dig. Jag känner dig inte. Dra åt helvete!
- Skjut aset, John! - Men det är inte laddat.
- Herregud, ett skjutvapen! - Han kommer inte ihåg min fru.
- Det är okej, det är inte laddat. - Ni måste gå.
Han är engelsklärare. Han är inte farlig.
- Var glada att vi inte ringt polisen. - Det är vi glada för.
Tack, snälla. Ni har varit väldigt förstående.
Vi tänkte att ni två kanske behöver lite vila. Inget illa ment.
Här är en lista med de försäkringar vi accepterar.
Vi ska ringa era barn. De kan komma hit och titta.
- Tack. Det var snällt av er. - Vid nästa besök, kom obeväpnade.
- Javisst. Tack så mycket. Hej då. - Ska ni verkligen resa själva?
- Vi klarar oss. - Fråga Dan.
Varför är du så ledsen?
Jag är bara lite trött.
Jag är arg också.
På dig mest.
Men också på Dan.
- Dan? Vilken Dan? - Men för guds skull!
Jag vet vem Dan är. Jag skojade.
Dan är den där karln som inte bor i Savannah längre.
Han var svart. Jag menar, hanär svart.
Han var lite mer karismatisk då.
Min Ella.
John, kan vi sova i en riktig säng i natt?
När vi kommer fram står det vakter där.
Förutom biljetten bör ni kolla och att ni har ett fotoleg med er.
Vi saknar fortfarande några, så vi samlas först i lobbyn här.
- Hej. - God afton. Hur kan jag hjälpa er?
Har ni ett ledigt billigt rum? Det är bara för en natt.
- Ett dubbelrum med två enkelsängar. - Nej, vi får inte skiljas åt.
I så fall... har vi Lawrenceville, en vacker svit med dubbelsäng.
Vi tar den, tack.
Den kostar normalt 500 dollar natten, men ni får den för 320 plus skatt.
Jösses! Jag vill inte köpa den, jag vill bara sova där.
Jag har aldrig i hela mitt liv betalat så mycket för ett hotellrum.
Lawrenceville, alltså. Guillermo visar er. Har ni bagage?
Det finns minibar, det hotellet bjuder på, en stereo.
Och här inne har vi sovrummet.
Det här är större än vårt hus. Har vi råd med det?
Var inte dum, John. Klart vi har råd.
- Tack så mycket... - Nej, det är bra. Tack.
Här är era nycklar. Trevlig vistelse.
Åh, Ella... Åh, wow.
Jösses.
- Nu tar vi en drink. Det är vi värda. - Utmärkt.
Titta. Vänta.
Fort!
Min älskade.
Vill du dansa med mig, älskling?
- Åh, älskling. - Herregud!
Förlåt mig. Jag förstörde mattan.
- Åh, älskling. - Förlåt mig.
"Den gamle var mager och avtärd"...
... "med djupa rynkor i nacken."
"De bruna fläckar som orsakas av den godartade hudkräfta"-
- "som orsakas av solreflexerna i det tropiska vattnet fanns på kinderna."
"Han hade rikligt med fläckar på båda kinderna"-
- "och händerna hade djupveckiga ärr"-
- "efter handskandet med tung fisk på revarna."
"Men inget av ärren var färskt."
"De var lika gamla"...
... "som erosioner i en fisklös öken."
Hej, älskling.
- Sov du gott? - Som en sten.
- Det var länge sen jag sov så gott. - Hjälper du mig?
Det var bättre.
Okej. Vi ses sen. Jag kommer när jag brukar komma.
Vart ska du?
- Det här är inte hemma. - Nej, det är det inte.
- Var är vi? - Vi är på ett härligt ställe.
- Har detta härliga ställe te? - Ja, det är jag säker på att det har.
Och Santiago är den perfekta Hemingway-karaktären-
- för han uppnår en inre andlig framgång-
- vilket för Hemingway är det som definierar en äkta man.
Han är besegrad, men inte förgjord.
I slutet av berättelsen iakttar Hemingway den gamle mannen...
...som sover tungt med sin stora fisks skelett kvar på reven.
Och Hemingway skriver...
Jag har tappat bort det. Det är en så vacker formulering-
-och jag har glömt det. Kära nån.
- "Den gamle drömde om lejon." - Herregud, du kan det!
- Underbart! - Var är teskedarna?
Jag skrev min avhandling om "Den gamle och havet".
Jag föredrog filmen med Spencer Tracy.
William Faulkner sa en gång:
"Hemingway var en av de modigaste och bästa."
Och du kan tillägga från mig: en av de renaste.
- Jag håller med till fullo. - Tesked?
Hemskt ledsen.
Kan du tänka dig? Hon skrev sin avhandling om "Den gamle och havet".
Älskling?
Nej, nej. Nej, stanna inte. Vi hittar bara en camping, okej?
Jag är så trött.
Om du är hungrig så finns det lite mat i kylen.
Mår du fortfarande inte bra, Lillian?
Oroa dig inte, snälla du.
Jag lämnar dig inte ensam.
- Lillian? - Jag går hem när du mår okej.
Så...
- Var är Ella nu? - Ella?
- Ella är hemma. - Hemma?
Ja. Det här barnet tär hårt på henne.
Vad tänker jag på?
Jag borde vara där och hjälpa henne.
Jag måste faktiskt gå hem nu.
Vänta, John!
Vet...
- Vet Ella om oss? - Det vet du att hon inte gör.
Jag hade inte stått ut om hon visste. Det hade inte du heller gjort.
Det hade krossat hennes hjärta.
Det hade krossat mitt också.
Vi måste sluta med det här, Lillian.
Ja.
Ja, det måste vi, vi måste sluta.
- Det har pågått länge nu. - På tok för länge.
Hur lång tid är för länge?
Minns du inte?
Lillian...!
Det var för nästan två år sen.
Jaha...
Älskar du mig?
Vad pratar du om? Du vet att det inte är så.
Du sa ju själv att det här bara är mellan vänner.
Du är en underbar vän, Lillian. Den bästa.
Men jag älskar Ella. Ella är mitt livs stora kärlek.
Hon betyder allt för mig och vi ska få ett barn, för guds skull.
Vi måste sluta med det här, Lillian. Vi måste göra slut för gott nu.
Farväl, kära Lillian.
Farväl.
Kom tillbaka hit, ditt jävla as!
- Ella, vad händer? - Jag ska fan mörda dig! Svin!
- Ella, vad händer? - Jaså? Är jag Ella nu?
- Jag är Ella nu! - Sluta!
Vad gör du? Gud...!
- Var är min telefon? - Ella? Ella, vad händer?
Tyst, din tokstolle! Här slutar vår resa.
Hallå? Det här är plats 37. Kan ni skicka hit en taxi? Snarast möjligt.
En taxi?
Var tyst. Var bara tyst!
Will, vad vill du? Sluta ringa mig. Jag vill inte prata med dig!
Gå nu. Ut med dig, ut!
- Kom. - Ringde ni efter taxi?
Ser du några andra kunder stå här?
Här är dina grejer. Din nattskjorta, dina strumpor, dina jäkla kalsonger.
- Vad händer? - Kliv in och sätt dig.
Kan du hjälpa mig att lasta in min man och de här dumma väskorna?
- Du sitter kvar där. - Varför är du så arg på mig?
Jag är inte arg. Jag är inte arg. Nej, jag är lättad.
Ja, jag är själaglad.
Kör oss till närmaste äldreboende. Ju sjabbigare, desto bättre.
- Det är inte här vi bor. - Nej, det är det inte.
Här förvarar de gamla tokstollar som du.
- Ella, varför är du så irrriterad? - Sätt dig, är du snäll.
Det här är min man John. Ge honom ett rum, tack.
Vi kan inte ta emot nya patienter utan att följa etablerade riktlinjer.
Etablera dem då.
Ni kan komma i morgon kl. 9.30 till inskrivningskontoret.
Om herrn uppfyller alla krav så sätts han på väntelistan.
- Väntetiden är runt tio månader. - Det är mer ert problem än mitt.
Här är allt som ni behöver. Hans socialförsäkring, pengar, körkort.
Och det här, det är väldigt viktigt.
Det är ett fotografi som han klippte ut ur en tidning.
Han tror att det är vi. Han tror att det här är hans familj.
Han bär det med sig i sin plånbok. Det är det ni har att jobba med.
Jag är trött och ni måste jobba. Så... ni kan ta honom.
Hej då, John.
Ni kan inte bara...
Hon måste veta att ni inte kan stanna här.
Ibland är hon en skadskjuten buffel. Det vet jag.
Känner ni till Hemingways "En kort tid av lycka för Francis Macomber"?
Hans fru sköt honom i nacken med en Mannlicher 6.5.
- Ska vi ringa polisen? - Jag tror inte att de tar honom.
Ja, se på dig, på väg in i mitt hus och skyltar med låren...
Slampigt.
Titta på det ansiktet.
Titta på det ansiktet, din slyna!
Se på dig när du förför min man. Det där är min man, slyna!
Så romantiskt, ni har en underbar eftermiddag.
Jag då? Jag födde barn, var gravid... Jag var gravid med Will då.
Jag var gravid! Jovisst, supermodell, så fan heller!
Är du min vän? Världens sämsta vän.
Jane...
Du visste.
Jane.
Du visste och du sa aldrig ett ord.
- Är det de? - Ja, det är mamma.-Hallå?
Din pappa bedrog mig hela mitt liv och du visste det.
- Mamma? Vad händer? Var är du? - Du sa aldrig ett ord.
Alltid på hans sida. Professor så fan heller!
Vad är fel? Jag är i ert hus med Phillip och Will. Vi väntar på er.
- Vi kan hämta er. - Jag är ensam. Jag dumpade pappa.
Och jag kommer hem eller åker kanske till stranden. Jag vet inte.
Var är pappa?
Jag slipper äntligen monstret som förstörde mitt liv.
Jag bryr mig inte ett dugg om Hemingway eller Melville-
- och era pedantiska eviga föredrag som fick mig att känna mig dum.
- Mamma, du måste... - Hela hans liv var en lång lögn.
- Varför läser du de där lögnböckerna? - Mamma, lyssna. Var är pappa?
Han ljuger nog om att vara senil. Han är bara en bedragare.
- Du har väl inte lämnat honom ensam? - Oväntat med en hämndgirig mor, va?
Ni gjorde mig så här. Du! Nej, han... Äh, dra åt helvete!
Var är min whisky?
Jane, gumman.
Jag vet inte vad som flög i mig. Det måste ha varit mina mediciner.
Nej, din pappa har det bra.
Jag skojade bara. Jag skulle aldrig överge honom.
Jane, lyssna, vännen. Jag vill att du gör mig en tjänst.
- En tjänst? - Kan du hälsa Lillian nåt från mig?
- Mamma, Lillan är här. - Säg att hon är jordens värsta hora.
- Vad sa du? - Nej, universums.
Hela universums värsta hora. Tack.
Var är min man?
- Vad händer? - Inget. Allt är bra.
- Men var är de? - Jag har ingen aning.
Men mamma verkar väldigt laddad.
- Hon hälsade så gott, Lillian. - Åh. Så rart.
Hej, älskling.
Nu förstår jag allt.
Du minns det inte, men du kom hem en kväll-
-och jag skurade köksgolvet.
Jag var varm, svettig och luktade illa. Jag var i sjunde månaden.
Är allt bra? Kan vi ringa nån åt er?
Ser du inte att jag pratar med min man?
Så du kom ner på golvet för att hjälpa mig.
Och senare när jag tog ett bad så klev du ner i badkaret till mig.
Och jag visste ingenting, men jag kände att du...
...att du kom tillbaka till mig.
Och jag visste ju inget, så jag förlät dig.
Han där är ett Bulls-fan.
Och Raymond Chandler var också ett Bulls-fan.
Hemingway gillade tjurar, men de fanns i Spanien.
Ni får gå nu. Mr Davidson ska lägga sig.
Lugn. Jag lämnar inte min man i detta kyffe för att behandlas som en tok.
Kom, John. Kom, vi ska härifrån.
Det var trevligt att träffas.
- Får jag behålla det här? - Ja.
Tack.
Och nu måste jag förlåta dig igen.
- 48 år senare. - Tack, Ella.
Jag vet inte om jag är en satmara eller du en jävla knöl.
Jag antar att allt är möjligt.
- John, stanna. - Varför?
- Jag vill gå ut och ta en titt. - Jag vill ha en burgare.
John, stanna husbilen nu genast. Jag vill gå ut och ta en titt.
Ja, sir.
Åh, titta, John. Det är så vackert.
Är vi framme nu?
Nästan.
Är det här himmelriket?
Kanske.
Tror du att man kan få en burgare här uppe?
Vad skrattar du åt?
- Hej. Ska ni till Hemingways hus? - Ja.
Det finns en jättebra restaurang där. Ni kommer att älska den.
- Verkligen? - Ja.
Och Hemingways hus-ni anar inte. Det har blivit värsta feststället.
Min kusin gifte sig där för nån vecka sen och vi hade underbart roligt.
Jag har fantastiska bilder.
I min kamera och i min mobil. Ni kan titta på dem var ni vill.
Inte? Vill ni inte se dem? De är jättehäftiga.
...köptes 1934. Innan det, när Hemingway och hans fru bodde här...
Så såg Ernest Hemingway ut när han bodde här i slutet av 30-talet.
En mörk, väldigt karismatisk man.
Dessa katter har ett mycket speciellt särdrag. De har sex klor...
Det här är... otroligt.
Ja. Ella, det är ett bröllop. Kom.
Jag är hemskt ledsen. Du har alltid velat komma hit.
Och se på det nu.
- Ursäkta, var är toaletten? - Jag vet inte. Kanske där ute.
Tack.
- Ring efter ambulans. - Är hennes man eller nån anhörig här?
Nej. Snälla, ta inte...
Min man John... Ta inte med mig, snälla.
- Ursäkta mig. - Ja, sir?
Jag letar efter...
- Vad letar ni efter? - Hjälp mig, snälla du.
Letar ni efter toaletten? Det är ute på baksidan. Vid souvenirshoppen.
- Mår ni bra? - Tack. Du var till stor hjälp.
Ja. Jag letar efter min fru.
Ursäkta.
- Min fru? - Du får fråga vid disken där inne.
- Det blir 35 dollar, tack. - Oroa dig inte för det.
- Hey! Du är skyldig mig 35 dollar. - Är jag?
För att finna orsaken till symptomen gjorde vi en helkroppsdatortomografi.
Vi väntade oss absolut inte att det var så illa som det var.
Modertumören satt i tjocktarmen, inte sant, mr Spencer?
Ja. Jag är John Spencer.
Men nu har det varit blodburen spridning genom lymfsystemet-
- och nästan alla inre organ är angripna.
Ärligt talat så är det ett rent under att hon lever med sina blodvärden.
Var ni verkligen på en husbilsresa?
Var är min fru?
John!
- Hur kom du hit? - Jag tog med nåt till dig.
Åh, min väska.
Hej, älskling.
- Kan vi få vara ifred lite? - Ursäkta.
- Ta på den här. - Va?
- Vi sticker härifrån. - Nej.
Nu när de har mig så släpper de mig inte.
- De stoppar dig inte heller. - De är där nere nånstans.
Okej, jag är klar.
Var går man ut?
- Utgången? - Runt hörnet. Ni är snart där.
Du är min hjälte.
John.
Du kissar. Vi sitter i en taxi.
- Jag tyckte att det kändes varmt. - Sluta bara!
Det är den där borta. Ja.
Tack. Tack så mycket.
Herregud.
Hemma.
Du behöver byta om, John. Här, ta på dig din nattskjorta.
Jag miste allt hopp på sjukhuset.
Jag trodde att jag aldrig skulle se Leisure Seeker igen.
Jag tror att vi båda behöver en rejäl tupplur.
Här, älskling. Här, drick det här.
Drick upp allt.
Kom här. Du har inte ens tvättat dig. Kom nu.
Så där ja.
Hej, gumman.
Bra gjort, men du kan sänka bössan, soldat.
John, vad gör du?
Vi provar.
- Bara för ett ögonblick. - Jag tror inte att jag kan.
- Jag är framme. - Ja.
Det är du. Du har nått målet.
Rör dig inte.
- Vill du inte komma? - Nej.
Bara det här.
Åh, John, jag älskar dig så mycket.
Lämna mig inte igen. Okej?
- Okej. - Lovar du?
Jag lovar.
Mina älskade Jane och Will, här är vår advokats nummer.
Jag har ordnat allt, alla arrangemang.
Ni behöver inte oroa er för nåt.
Fast jag tror att vår sista Visa-räkning blir skandalös.
Vi hade lite kul där mot slutet.
Jag är hemskt ledsen för att jag sårar er så här.
Jag vet hur smärtsamt det är, men snart känner ni nåt annat.
Ni kommer att känna lättnad.
Lättnad över att ni slipper se våra kroppar och hjärnor tyna bort.
Lättnad över att bördan som vi blev nu har lyfts från era axlar.
Ni får inte känna skuld för det. Det får ni inte.
Jag älskade er far väldigt mycket.
Jag hade inte så mycket tid kvar och kunde inte lämna honom ensam.
Vi var alltid tillsammans.
Och jag hoppas vi är tillsammans någonstans nu. Vem vet?
Detta var vår sista underbara semester.
Vi fick några vackra dagar. Det var vårt lyckliga slut.
Kram. Mamma.
Hur är det, lillbrorsan? Är du ledsen?
EN SISTA SEMESTER
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service 2018
Ansvarig utgivare: Kristina Pesznecker Scanbox Entertainment Sweden AB